När jag skriver den här texten är det slutet av maj och jag vill hejda tiden ett slag.
På stugan är de gamla äppelträden översållade med vita och ljusrosa blommor och häggens doft tar sig in genom det öppna sovrumsfönstret.
Jag donar med mina odlingar, svär över gräsklipparen som trilskas och går på hundpromenader med fågelkvitter i öronen.
När vi en kväll kör mot hemmahamnen över plittplatta vatten undrar jag hur jag egentligen tänkte när jag som 26-åring på allvar avsåg slå ner mina bopålar i storstaden.
Just den här tiden varje år tänker jag att det är ett mysterium att nordborna tar sig genom den grå hösten och ruggiga vintern.
Vi måste ha någon slags inbyggd skyddsmekanism som gör att vi förtränger de många långa mörka månaderna bakom oss.
Kanske är det lite som att föda barn – det är hemskt jobbigt men exakt hur jobbigt minns vi först när det är dags för nästa förlossning.
Under några veckor exploderar naturen.
Det är inte bara de ljusare och varmare dagarna som får livsandarna att återvända. Lika viktiga är grönskan och dofterna, åtminstone för mig.
Att sommardofter har vingar har det faktiskt forskats kring, bland annat vid Sveriges lantbruksuniversitet.
Doften av ett sommarregn har till exempel ett namn – ”petrichor”. Denna doft består dels av geosmin (en doft som produceras av mikroskopiska jordbakterier), dels av doftpartiklar som växterna ger ifrån sig just vid regn och värme.
När det är hög luftfuktighet, som på sommaren, blir slemhinnorna mindre torra och då kan vi också känna fler lukter. När det är kallt ute, som på vintern, blir näsan mindre känslig. Hur häftigt är inte det?
När ni läser det här har jag gått på på semester.
Bli inte förvånade om ni ser mig stå och sniffa vid någon prunkande syrenbuske.